William Shakespeare KRALJ LEAR
Kent. –Gospod.
Pridi.
Menil sem, da ima Kralj raje vojvodo Albanyja kot Cornwalla.
Vedno se nam je tako zdelo, ampak zdaj, pri delitvi kraljestva,
ni moč ugotoviti, katerega od zetov bolj ceni,
saj imata tako podobne kvalitete.
Ne en, ne drugi, ne moreta reči, da sta bila kakorkoli prikrajšana.
Ni to vaš sin, gospod?
Res sem ga zaplodil, gospod.
Nekoč sem zardeval zaradi sramu, da sem zdaj že odporen na to.
Šalite se.
Z njegovo mamo sem se.
Čeprav je ta fant na svet privekal nekoliko predrzno,
ga je bilo zabavno delati in kurbinega sina je potrebno priznati.
Poznate tega uglajenega gospoda? –Ne, gospod.
Grof Kent. Zapomnite si, da je moj cenjen prijatelj.
Devet let je bil skrit in spet bo kmalu odšel.
Kralj prihaja.
Pripeljite Lorda Francije in Burgundije, Gloucester.
Takoj, gospod.
Medtem pa se posvetimo našemu temnejšemu namenu.
Dajte mi zemljevid.
Vedite, da smo kraljestvo razdelili na tri dele.
Na stara leta se hočem otresti vseh skrbi
in jih prepustiti mlajšim,
da se odvlečem v smrt brez bremen na ramenih.
Moj sin Cornwall in nič manj ljubi Albany,
zdaj je napočil čas, da odmerim doto svojim hčeram
in tako preprečim možnost bodočih zdrah.
Pa tudi kralj francoski in knez burgundski,
tekmeca za roko moje najmlajše,
čakata že dolgo na odgovor.
Torej, hčerke, povejte mi zdaj,
ko se odrekam kroni, oblasti in državniškim skrbem,
katera od vas bi rekel, da me ima najraje?
Rad bi bil najbolj odprtih rok tam, kjer je srce najbolj odprto.
Goneril, kot najstarejša, govori prva.
Oče …
Rada vas imam bolj, kot se da povedati.
Ljubši kot moje oči, vesolje in svoboda,
bolj kot vse, kar je izredno in dragoceno,
življenje, čast, lepota, sreča, zdravje,
kot je kdaj očeta ljubila hči,
z ljubeznijo, ki jemlje dih in nam ohromi jezik.
Tako in še bolj vas imam rada.
Ves ta svet, od tukaj do tukaj,
poln senčnih gozdov, bogatih polj,
bujnih rek in prostranih travnikov,
pripade tebi.
Tvoj in Albanyjev rod, imejta ga v trajno last.
Kaj pa ti, predraga Regan, žena Cornwalla?
Govori.
No … sem istega kova kot moja sestra, cenite me po njej.
Kar čuti ona, to v prsih čutim tudi jaz
in še dosti več kot to.
Meni ni mar za druge užitke,
tudi ne najvišje v mejah naših čutov,
kar me navdaja s srečo je ljubezen do vaše milosti.
Tebi in tvojim dedičem
odstopam to tretjino našega kraljestva,
nič manj razsežno, vredno in prijetno kot to, ki jo dobi Goneril.
In zdaj, ti zadnja, toda ne najmanjša, moja radost,
ki snubijo te trte v Franciji in pašniki v Burgundiji,
kaj si želiš?
Kaj lahko rečeš, da bi dobila več, kot sta tvoji sestri?
Govori.
Nič, oče.
Nič? –Nič.
No, iz nič ne bo nič. Govori znova.
Nesrečna, kakor sem, srca ne nosim na jeziku.
Rada vas imam, kot mi dolžnost veleva. Nič več, nič manj.
Čakaj, Kordelija!
Popravi, kar si govorila, sicer ti to lahko škoduje.
Oče, spočeli ste me, vzgojili in ljubili.
Jaz vam vračam, kot vem, da je prav.
Ubogam vas, ljubim in predvsem spoštujem.
Le zakaj sta sestri poročeni, če ljubita le vas?
Ne bom se poročila kot sestri, da bi bila potem le vaša.
Gre tvoje srce s tem?
Da, milost.
Tako mlada, pa tako brezsrčna?
Res sem mlada, milost, pa tudi iskrena.
Če je tako, imej doto za svojo iskrenost.
S tem se otresam vseh očetovskih obveznosti
in vezi po krvi in rodu.
Gospod dobrotni … –Molči, Kent!
Ne vmešavaj se med zmaja in njegov bes.
Najraje sem jo imel. Ob njej, sem mislil, si zdaj odpočijem.
Stran, izpred oči!
Pokličite Francoza. Kdo me moti? Pokličite Burgundca!
Ha, ha!
Cornwall in Albany, vzemita še njej delež,
pa naj moža najde napuh, ki mu reče iskrenost!
Na vaju prenašam svojo oblast, pooblastila
in ves sijaj, ki pripada Veličanstvu.
Prebival bom s sto vitezi,
ob vajini oskrbi,
pri vaju dveh, izmenoma po mesec dni.
Zase bom zadržal samo kraljevski naziv in čast.
Vse ostalo: Vlado, dohodke, upravo, prepustim vama, draga sinova.
O Lear, kralj moj, ki sem te vedno spoštoval,
ubogal kot podložnik in molil zate …
Lok je napet. Umakni se puščici.
Kar sproži jo, da če se mi v srce zasadi.
Zakaj ne bi bil Kent neolikan, če je Lear nor?
Kaj pa počneš, starec?
Meniš, da bo poštenost v strahu tiho, ko oblast naseda dobrikanju?
Kent, za vraga, dovolj!
Življenje tvegam v boju proti tvojim sovražnikom.
Izgini mi izpred oči! –Milost …
Spreglej, Lear! –No, pri Apolonu …
Da, pri Apolonu, kralj.
Zaman rotiš svoje bogove. Zloben si.
Poslušaj, odpadnik!
Tvoj kralj sem, poslušaj me!
Skušal si me pregovoriti, da pojem besedo, česar nisem storil,
in se predrzno vtikal v mojo oblast.
Pet dni ti dajem, da se oskrbiš z vsem,
kar je najbolj nujno za na pot,
na šesti dan pa glej, da se pobereš iz kraljestva.
Če te deseti dan kdo zaloti tukaj,
bo to tvoja smrt!
Stran, pri Jupitru!
Sodba je nepreklicna!
Gospoda iz Francije in Burgundije, gospod!
Vaša milost.
Knez moj Burgundski,
ki ste snubili mojo hči,
Kaj je najmanj, kar želite za doto,
če nočem, da bi se snubitvi odpovedali?
Nič več, Veličanstvo, kot ste mi ponudili,
pa tudi nič manj.
Prav, knez. Toliko, kot sem vam ponujal, toliko sem jo cenil.
Ampak zdaj ji je cena padla.
Tam je, poglejte. Ako vam je na tej varljivi stvarci kaj všeč,
ali kar vse skupaj, jo takšno kot je,
brez vsega, oskrbljeno le z mojim gnusom,
lahko vzamete. Prosim, vaša je.
Nimam odgovora.
Jo s temi pomanjkljivostmi, ko je sama, zavržena,
trn v moji peti, brez dote, razen prekletstva,
vzamete ali ne?
Oprostite, kralj. Pod takimi pogoji se ne ženim.
Potem jo pustite, gospod. Ker to je vse njeno bogastvo.
Veličanstvo, vas pa imam preveč rad,
da bi vam vsilil nekaj, kar sam sovražim.
Povejte prosim, da me v vašo nemilost ni pahnil
kakšen zločin, umor, izprijenost
ali nečastno dejanje,
pač pa le nekaj, česar nimam, pa si tudi imeti ne želim.
Bolje, da se ne bi rodila,
kot pa da si takšna.
Knez, kaj menite vi? Jo boste vzeli?
Dajte mi le to, kar ste sami obljubljali,
pa bo še ta hip postala kneginja Burgundska.
Nič. Prisegel sem. In to drži.
Žal mi je.
Potemtakem ste ob očetu izgubili tudi moža.
Mir s teboj, Burgundec.
Tvoji ljubezni je ime pohlep, hvala ti zanjo.
Draga, Kordelija,
naj vzamem tvojo lepoto in milino k sebi.
Vzemi jo, če hočeš.
Naj bo tvoja,
ker to ni moja hči in ne bom je več videl.
Naj gre brez blagoslova in ljubezni
od doma.
Pridi!
Poslovi se od sester.
Zdaj pa zbogom.
Ta pridiga je odveč.
Misli raje na svojega moža, ki te je dobil na cesti sreče.
Menim, da bo oče še nocoj odšel.
Gotovo, in sicer s teboj. Drugi mesec bo pri nas.
Si ga videla, kako muhast je? Sestro je imel vedno najraje,
zdaj pa jo brez vsakega pomisleka zavrže. To je že kar preveč.
To je slabost njegovih let, res pa je da samega sebe ni dobro spoznal.
Celo v najboljših letih je bil vse prej kot premišljen.
Če bo oče oblast uveljavljal tako prismojeno, kot do zdaj,
naju lahko le osramoti.
To morava še premisliti. –Pa tudi kaj ukreniti,
dokler je železo vroče.
Narava, ti si moj bog.
Jaz priznavam le tvoje zakone.
Ker sem pankrt?
Sem mar zato manj vreden?
Je moj duh manj isker, rast manj čedna, ker sem sin grešnice?
Le zakaj to znamenje?
Smo manjvredni hlapci?
Torej Edgar, tvojo zemljo hočem.
Torej, moj zakonski bratec,
Edmund bo premagal zakonskega.
Oprostite.
Edmund, kaj je? Novice?
Nobenih novic nimam, milost.
Kaj si bral? –Nič, milost.
Ne?
Čemu ga potem prestrašen tiščiš v žep?
Je ta tvoj nič take sorte, da se mora skrivati?
Naj vidim. Daj, če je res nič, potem ne potrebujem očal.
Prosim vas, milost, oprostite mi.
To je pismo mojega brata, ki ga še nisem do konca prebral,
kakor sem ga, pa je bolje, da vam ga ne pokažem.
Daj mi pismo, ti pravim.
Če bi najin oče hotel spati, dokler ga ne prebudim,
bi ti lahko užival polovico njegovega imetja,
pa tudi ljubezen svojega brata, Edgarja.
Spati, dokler ga ne prebudim … Užival pol imetja. Moj sin Edgar!
Kdaj si dobil to pismo? Kdo ga je prinesel?
Našel sem ga v svoji sobi.
Pa veš, da je to pisava tvojega brata?
Ko bi bila vsebina v redu, bi prisegel, da je.
Ampak glede na vse to bi najraje rekel, da ni.
Njegova je. –Pisava je njegova, milost,
ampak upam, da njegovega srca ni v pismu.
Te ni še nikoli povprašal o tej stvari?
Nikoli, gospod. Slišal pa sem ga, ko je trdil, da bi bilo prav,
če bi sinovi, ko odrastejo in očeti ostarijo,
prevzeli premoženje in postali njihovi varuhi.
Ti capin!
Capin. Tako pravi v pismu.
Pojdi ponj. Kje je? –Ne vem natančno, gospod.
Sonce in luna sta zadnje čase zapored mrknila. To ni dobro znamenje.
Boljše čase smo že videli.
Poišči tega capina, Edmund.
Ne bo ti žal.
Previden bodi.
Čudovita je prismojenost tega sveta.
Kadar je z našo srečo kaj narobe, ker smo se prenajedli njenih dobrot,
valimo krivdo za svoje nezgode na sonce, Mesec in zvezde,
kot da smo capini po sili usode, norci, ker hočejo nebesa tako,
barabe, zmikavti in izdajalci, ker smo podvrženi nebeškim sferam,
pijanci, lažnivci in prešuštniki zato,
ker je ob našem rojstvu en planet imel večjo moč.
Kakor da počnemo vse grdobije zato, ker je tam zgoraj tako zapisano.
Kako gre, brat Edmund?
Ti mrki ne pomenijo nič dobrega.
Zakaj si tako globoko zamišljen?
Razmišljam, brat, o napovedi, ki sem jo prebral.
O posledicah teh mrkov.
Se ukvarjaš tudi s tem?
Povem ti, da so posledice, o katerih govori, že tukaj.
Kdaj si nazadnje videl očeta?
Sinoči.
Si govoril z njim?
Da. Celi dve uri.
Nisi opazil nejevolje v njegovih besedah ali obnašanju?
Prav nikakršne.
Premisli, s čim bi ga lahko bil užalil.
In prosim te, ne hodi mu blizu,
dokler se njegova jeza ne poleže.
Ta trenutek tako divja v njem,
da se mu ne bi polegla niti, če bi se spozabil nad teboj.
Gotovo me je kak capin očrnil. –Bojim se, da te je res.
Najpametneje bo, da se umakneš z menoj v mojo sobo,
od koder te bom peljal tja, kjer boš lahko očeta slišal govoriti.
Pojdi!
Tu je moj ključ. Če boš šel ven, vzemi orožje.
Orožje? Brat …
Brat, hočem ti samo najboljše!
Povedal sem ti, kaj sem videl in slišal,
ampak še zdaleč ne vse groze.
No, pojdi že!
Oče je lahkoveren, brat pa takšen pravičnik
in dobričnik, da nikogar ne sumi.
Rastem in uspevam.
Zdaj pa, bogovi, podprite pankrte.
Se mi boš oglasil? –Pomagal ti bom po svojih močeh.
Torej, Kent,
če boš lahko za hlapca, kjer so te pregnali,
ne bo tvoj gospodar, ki ga imaš rad,
nad tabo razočaran.
Glejte, da bo obed takoj na mizi!
Ej, kdo pa si ti? –Človek sem, gospod.
Kaj bi rad od mene?
Nočem biti nič manj, kot se zdim.
Kaj bi rad? –Službo.
Komu bi rad služil? –Vam.
Mar me poznaš? –Ne, gospod.
Ampak v vašem obrazu je nekaj,
kar imajo samo pravi gospodje.
Kaj je to?
Avtoriteto. –Aha.
No, pojdi z menoj. Sprejmem te v službo.
Če mi po obedu ne boš manj všeč, se ne bova tako kmalu ločila.
Obed! –Obed!
Obed! Obed!
Kje tiči moj norec? Kaj?
Pokliči tega tepca.
Vi, gospod, vi.
Hej! Kje je moja hči?
Oprostite …
Kaj pravi ta človek? Pokličite to teslo nazaj.
Kje je moj norec? So vsi zaspali?
Tako gre noč in dan.
Vsako uro mu kaj šine v glavo, da smo si spet vsi v laseh.
Tega ne vzdržim!
In ti njegovi predrzni vitezi! On pa nas grdi za vsako figo!
Reci, da sem bolna.
Bodi z njim kar se da malomaren.
In če mu ne bo prav, naj gre tja k sestri,
ki prav tako kot jaz ne bo trpela nikogar nad seboj.
Prav, gospa.
Kje je ta tepec? –Rekel je, da vaši hčerki ni dobro.
Zakaj falot ni prišel nazaj, ko sem ga klical?
Gospod, zabrusil mi je, da se mu ne da.
Ne da se mu?
Povej moji hčerki, da hočem govoriti z njo.
Stopi po norca, naj pride sem. –Vaša milost.
O, vi tukaj, gospod! Da ste vendarle prišli?
Kdo sem jaz, gospod?
Oče naše gospe. –Oče naše gospe?
Tvoj gospodar, ti pasji sin, gnida, kreten!
Nič od tega nisem, če smem pripomniti.
Kaj se pa greš, capin? –Gospod, tepsti se ne dam.
Pa tudi spodnesti ne, ti žogobrc zanikrni!
Hvala ti, prijatelj. To ni bilo slabo. Razumela se bova.
Vstanite no! Dvignite se. Ti bom že pokazal!
Poberi se!
Naj ga najamem tudi jaz.
Tukaj je moj klobuk. –No, ti nepridiprav, kako je?
Gospod, vzemite moj klobuk.
Zakaj, norec? –Zakaj?
Ta človek je pregnal dve svoji hčerki,
na tretjo pa priklical blagoslov, proti lastni volji.
Če mu hočeš slediti, moraš nositi moj klobuk.
Kako je, striček?
Ko bi jaz imel dva klobuka in dve hčerki.
Zakaj, fant?
Če bi jima dal vse, kar imam, bi vsaj tista dva klobuka obdržal.
Izvoli mojega. Drugega izprosi pri svojih hčerkah.
Mi praviš, da sem norec, fant?
Vsem drugim naslovom si se odpovedal.
Temu se nisi mogel, ker ti je prirojen.
Rekel bi, da ta norec ni popolnoma nor.
Tako je dandanes. Nam norcem žal
v teh krajih bolj slaba prede,
odkar se večina modrih glav
bolj noro kot norci vede.
Od kdaj pa znaš toliko pesmic?
Od takrat, striček, ko ste tvoji hčerki postali tvoji materi.
Prebičati te bom dal.
Sam bog vedi, kakšna žlahta ste to, vi in vaši hčerki.
Oni dve bi me dali prebičati, ker govorim resnico,
vi pa zato, če bi lagal.
Včasih pa jih dobim zato, ker nič ne rečem.
Vse bi bil rajši kot norec.
To, kar ste vi, pa vendarle ne bi bil.
Od svoje pameti ste odščipnili ravno toliko, da v sredini ni nič ostalo.
Vidite, tamle gre en ščepec.
No, kako je, hčerka? Kaj pomenijo te gube na čelu?
Nekam grdo gledaš zadnje čase.
Ne le ta norec, ki sme vse kar hoče,
vse vaše drzno spremstvo se vse dni prereka,
rogovili in dela zgago, ki je ni moč trpeti.
Menila sem, da bo dovolj že, če vam to povem,
zdaj pa po vsem tem,
kar ste vi sami storili in govorili,
imajo v vas potuho in še več, sami jih hujskate.
Si ti moja hčerka?
Vzemite v roke pamet,
ker vem, da jo imate in pustite to jeznoritost,
ki vas zadnje čase razganja, da več niste to, kar ste.
Kadar voziček konjička vleče, še osel ve, da je nekaj narobe.
Biser moj, všeč si mi!
Me kdo od vas pozna?
Saj to ni Lear!
Mar Lear tako hodi? In govori?
Je to njegov pogled?
Mogoče pa se mu že pamet kisa in mu čuti odpovedujejo.
Mar sanjam?
Bogve, če ne.
Kdo mi lahko pove, kdo sem?
Learova senca.
Vaše ime, milostljiva gospa?
To sprenevedanje diši po drugih vaših neslanostih.
A prosim vas, poslušajte, kar pravim.
Bodite razumni, kot ste stari in častitljivi.
Tu z vami je sto oprod in vitezov,
ki so tako predrzni in razuzdani,
da je ta dvor od njih manir okužen, kot pretepaška krčma.
Sramota terja, naj nekaj ukrenem.
Prosim, da malo zmanjšate to svoje spremstvo.
Grom in pekel. Sedla na konje.
Ti sprijena mrha, ne bom te motil!
Eno hči še imam.
Vi tepete moje ljudi, vašim pa naj bi stregli boljši od njih.
Gorje mu, ki prepozno se kesa!
Vi gospod! Je to res vaša volja?
Je res? Govorite, gospod. –Pomirite se.
Kako grd se mi je zdel Kordelijin neznatni greh!
Zmrcvaril me je kot natezalnica,
ljubezen mi iz srca izruval
in jo spremenil v žolč!
O Lear, Lear, Lear! Bij po teh vratih,
ki norost so noter pustile in pamet ven!
No, pojdimo že!
Milost, jaz nisem kriv. Prav res ne vem, od kod ta togota.
Že mogoče, gospod.
Čuj me, narava, čuj, boginja draga!
Opusti svoj namen, če si hotela z zarodom obdariti ta stvor!
Pošlji ji v maternico jalovost!
Osuši ji plodnico,
da iz tega odurnega telesa nikdar otrok ne bo zrasel!
Če pa ga spočne, naj ga bo sama zloba,
da jo bo le nečloveško gnjavil in trpinčil!
Naj ji zguba čelo že v mladih dneh!
Naj občuti, da je otroška nehvaležnost
hujša kot gadji strup!
Stran, stran!
Pri bogovih, ki jih častimo, kaj pomeni to?
Ne brigaj se za to.
Pusti rajši njegovo muhavost,
naj se ravna po pameti, ki mu že peša.
Vi, vi!
Kaj? Petdeset oprod na mah! V štirinajstih dneh?
Kaj je, gospod? –Povedal ti bom!
Življenje in smrt!
Sram me je, da imaš moč, ki me spravi do solz!
Naj te kuga!
Prekletstvo očeta naj ti čut za čutom ugonobi!
Naj bo tako. Eno hčer še imam,
ki vem, da je blaga in ljubezniva.
Ko bo izvedela za to,
ti bo z nohti izpraskala ta volčji obraz.
Videla boš, da pridem kmalu spet do podobe,
za katero si mislila, da sem jo za vedno zavrgel.
Boš, to ti zagotavljam.
Gremo, gremo!
Si ga slišal?
Pri vsej ljubezni zate, Goneril, ne morem biti tako pristranski …
Nič več o tem!
Oswald!
Ti, ne norec, ampak potuhnjenec, marš za gospodom!
Striček Lear, striček Lear, počakajte!
Sto vitezov? –Vzemite norčka s seboj!
Res imenitno je imeti pri sebi sto takšnih vitezov!
Če bi slabo spal, vstal z levo nogo, slišal kakšen šum, pritožbo,
ob vsaki priložnosti bi se lahko oprl nanje in nas imel v pesti!
Oswald, kje si?
Preveč skrbiš.
Bolje, kot da preveč zaupam.
Poznam ga.
Sestra mora izvedeti, kaj je dejal.
Če ga pod streho vzame, z njegovimi sto vitezi …
Vsemu navkljub …
Oswald, k moji sestri! Povej ji, česa me je najbolj strah,
v podkrepitev pa lahko dodaš tudi kaj svojega.
Pojdi, in pohiti nazaj!
Če bi imel pamet v petah, ne bi bila možnost, da dobiš kurja očesa?
Tako je, fant.
Se pravi kurja očesa
na kurji pameti. Ja, ja!
Mi lahko poveš, zakaj imamo nos sredi obraza?
Ne. –Zato, da imamo obakraj nosa po eno oko,
tako da si lahko tisto, česar ne zavohamo, ogledamo.
Ja, ja!
Krivico sem ji storil.
Mar veste, kako dela ostriga svojo školjko?
Ne.
Jaz tudi ne.
Lahko pa vam povem, zakaj ima polž hišico.
Zakaj? –Zato, da spravi glavo vanjo,
ne pa zato, da bi jo podaril svojim hčeram, sam pa ostal brez nje.
Pozabil bom na svojo čud.
Tako ljubezniv oče sem.
Razlog, zakaj je sedem zvezd v gostosevcih,
je jasen kajne?
Menda zato, ker jih ni osem? –Tako je.
Dober norec bi bili.
Nehvaležnost, kakšna pošast.
Če bi bili vi moj norec, striček,
bi vas tepel, ker ste prezgodaj ostareli.
Prezgodaj?
Ostareli ste, preden vas je srečala pamet.
Naj ne znorim.
Nočem znoreti, zaboga.
Kroti me.
Nočem znoreti.
Pripravljeni, milost.
Pridi, fant.
Brat, le besedo!
Pridi gor, sem rekel!
Gospod, beži od tod!
Nekdo mu je povedal, kje tičiš.
Cornwall je urno na poti sem in Regan je z njim.
Si kaj rekel o njegovem sporu? –Prepričan sem!
Pst! –Niti besede.
Kje je ta capin? Poiščite ga.
Oče prihaja.
Pomoč! Pomoč!
Beži, brat! Beži!
Pomoč!
Videl sem pijance, ki to delajo za šalo.
Pomoč!
Zavzemite položaje!
Kje je ta capin? –Tukaj v temi je prežal,
momljal vražje uroke in klical Mesec na svojo stran.
Ampak kje je? –Poglejte, gospod, krvavim.
Kje je ničvrednež, Edmund?
Zbežal je tjale, ko mu le ni uspelo …
Za njim! Za njim!
Kaj ni uspelo?
Naščuvati me, naj vas umorim.
V tej deželi se mi ne izmuzne, in ko bo ujet, po njem!
Knez je. Vsa pristanišča pozaprem, knez mi bo to moral dovoliti.
Ničvrednež ne bo pobegnil.
Zate, sinko moj, ti zvesti in pravi,
pa ukrenem vse, da boš lahko moj dedič.
Kako je, dragi lord?
Moje srce, gospa, je strto.
Kako, on, ki mu je moj oče boter, da vam je stregel po življenju?
Sramota, gospa, da bi se v zemljo ugreznil.
Mar se ni bratil z razgrajači, ki spremljajo mojega očeta?
Ne vem, gospa. To je le prehudo. –Da, gospa, družil se je z njimi.
Potem pa nič čudnega. Oni so ga nahujskali.
Ravno nocoj mi je pisala sestra,
kakšna svojat je to in me je posvarila pred njimi.
Povem vam, če se k meni pritepejo, mene ne bo tam.
Tudi mene ne, to ti obljubim, Regan.
Edmund, slišal sem, da ste se za očeta potegnili kot pravi sin.
Storil sem le dolžnost, gospod.
Ranjen je bil, poglejte, ko se je spopadel z njim.
Ga zasledujejo? –Da, milost.
Če ga dobijo, naj bo svet v bodoče varen pred njim.
Vi, Edmund,
vaša vdanost in zvestoba sta vredni vse pohvale. Prvega vas bom izbral.
Zvest vam bom, gospod, kakopak.
V imenu sina se vam zahvaljujem.
Ne veste, zakaj sva prišla na obisk.
Ob takem času, skozi gluho noč,
Zato to imava razlog, dragi Gloucester,
ki ni brez teže in terja vaš nasvet.
Zavohali so ga!
Dajte, najdite ga!
Naprej! Gremo naprej!
Si ti od te hiše, prijatelj? –Da.
Kje naj parkiramo? –V blatu.
Prosim te, povej, če ti je zame vsaj malo mar.
Ne, niti malo ne. –No, meni tudi zate ne.
Če bi stopila v ring, bi to občutil.
Zakaj si tak z menoj? Ne poznam te.
Zato pa jaz tebe. –Kdo sem potemtakem?
Falot, capin,
skledoliznik, ničvreden, pošvedran,
polizan naprdnjenec, lakajsko bledična napihnjena glista.
Kakšen grozovitež! Tako ošteti človeka,
ki te niti ne pozna, ti pa tudi njega ne.
Kaj, ti podlasica predrzna, praviš, da me ne poznaš?
Pete sem ti spodbil in te pred kraljem prebil!
Zrezek v mesečni omaki bom naredil iz tebe, kurbin sin!
Stran! Nič nimam s tabo!
Ti falot!
Pismo zoper kralja prinašaš v službi nečimrne lutke, ti baraba!
Pomoč! Umor! Pomoč!
Stoj, baraba! Stoj, suženj!
Pomoč!
Pomoč! Pomoč! –Kaj se tukaj dogaja?
Kar sem, ljubček!
Ga želite okusiti? Pridite, prijatelj!
Kaj se tukaj dogaja? –Mir, če vam je življenje milo!
Kdor še enkrat udari, bo ob glavo!
Kaj je narobe?
Glasnika sestre in kralja.
Zakaj se prepirata? Na dan z besedo.
Ta stari razgrajač, vaša milost, ki sem mu prihranil življenje …
Ti pasji sin! Ti smet plesniva!
Mirno, gospoda! Ne veš, kaj se spodobi?
Da, gospod. Ampak jeza ima prednost. –Zakaj ste jezni?
To, da sme tak lump brez časti hoditi po svetu.
Kaj je zagrešil? –Njegov obraz mi ni po volji.
Pa moj ti je, a? In njegov?
In njen?
V življenju sem videl lepša obličja,
kakor so ta, ki pravkar zrejo vame z vaših ramen.
Ti trmasti stari robavs.
Te bomo že naučili.
Kralju služim!
Pri moji časti, tukaj bo ždel do … Poldne?
Do poldne?
Do jutrišnjega večera, milost.
Gospa, če bi bil kraljev pes, ne bi tako ravnali z menoj.
Ker si njegov pesjan, pa bom.
To je eden izmed njih. Prav tak, kot piše svakinja.
Kralj vam bo zameril,
če boste s slom, ki ga on pošilja,
tako grdo ravnali.
To prevzamem nase.
Sestra ne bo dobro sprejela, da so ji dvorjana napadli.
Gremo. –Voljno!
Žal mi je zate, prijatelj. Potegnil se bom zate.
Nikar, gospod.
Knez je kriv za to. Kralj mu bo to v slabo štel.
Slišal sem, ko so me razglasili …
Edgar!
Edgar …
Jaz … Nič …
Sem.
Ta ima pa krepke preveze.
Kralj, pozdravljen.
Kdo te je tako slabo razumel, kdo si in kaj, da te je sem posadil?
Oba, on in ona. Vaša hči in zet.
Ne. –Da.
Ne, ti pravim. –In jaz, da!
Pri Jupitru, to ni res. –Pri Junoni, da!
Kje je moja hčerka? Pripeljite mojo slugo!
Nočeta me sprejeti?
Bolna sta. Utrujena. Celo noč sta potovala.
Ha! Pretveze.
Izmikanje, znamenje upora.
Boljši odgovor hočem.
Povej knezu, da hočem govoriti z njima. Takoj!
Naj prideta predme,
sicer bom bobnal na vrata njune spalnice tako, da še smrt prebudim.
Bog daj, da bi bil znova mir med vami.
Jojme, srce, le kam kipiš? Dol, dol …
Kričite nanj, striček,
kakor je brihtna gospodinja na jegulje, ko jih je dala v testo.
Tolkla jih je po glavi s kuhalnico in javkala:
"Dol, malopridnice, dol!"
No, dobro jutro obema.
Bog daj, Visokost.
Veseli me, da vas vidim. –Regan. Verjamem ti.
In tudi vem, zakaj je tako.
Si že prost?
Tvoja sestra ni nič prida.
Kakor jastreb me kljuva tukaj njena ostrozoba zloba.
Komaj lahko govorim.
Saj mi ne boš verjela, kakšna sprijenost …
O, Regan! –Potolažite se.
Ne vem, če poznate njene vrline spoštovati bolj,
kot ona svoje obveznosti.
Kako?
Da jih je v čemerkoli prekršila, tega ne verjamem.
Če je res stopila vašim vitezom na prste,
je imela vzrok za to in tak namen,
da ne zasluži graje.
Prekletstvo nanjo.
Oče, stari ste.
Vaše moči se bližajo koncu.
Zato bi morali pustiti, naj vas vodi kak drug razum,
ki bolje ve, kaj vam je v prid in kaj ne.
Zato vas prosim, da se vrnete k sestri
in se ji opravičite.
Za odpuščanje naj prosim?
Res, kakšna čast za to hišo, če bi rekel:
"Draga hči, star sem, priznam, starost pa je nadležna."
"Na kolenih prosim, da mi daš streho, hrano in posteljo."
Oče, da vas ni sram.
Vrnite se k sestri.
Nikdar, Regan!
Odvzela mi je polovico spremstva, me gledala izpod čela
in ranila s svojim kačjim jezikom naravnost v srce!
Vsa jeza, ki v nebesih se kopiči, na trešči nehvaležnico v glavo!
Fej, gospod!
Sape strupene, ohromite ji mlade in gibke ude!
Ve strele, oslepite ji oči, ki se mi posmehujejo!
Megla, ki nosiš kugo s seboj, dvigni se z močvar
in se spusti nanjo, da streš njen napuh!
O blažena nebesa! Če vas pride, prekolnete še mene, kot njo zdaj.
Ne, Regan, tebe ne bom.
Predobra si, da bi se kdaj tako spozabila.
Njen pogled me žge, tvoj pa tolaži.
Ti veš bolje, kaj terjajo narava,
vez otrok, spodobnost in hvaležnost.
Ti zagotovo še nisi pozabila, da sem ti dal polovico kraljestva.
Oče, prosim, k stvari.
Kdo je dal mojega človeka v okove?
Je gospa prišla? –Jaz …
To je ničvrednež, ki ima svoj napuh
od ne prav stanovitne milosti nje, ki ji služi!
Ven! Izpred mojih oči! –Kaj želite, milost?
Kdo je dal sla v klade?
Regan, upam, da nisi vedela za to.
Kdo je?
O bogovi!
Če vam je kaj do starca, ako je pod vašim nebom nepokornost greh,
saj ste vi tudi stari,
stojte mi sedaj ob strani.
Ali te ni sram, ko zreš v to sivo brado?
Kaj je, Regan? Ji ponujaš roko?
Zakaj pa ne, milost? S čim sem se pregrešila?
Mar je nekaj greh že zato, ker to trdi norost in pešajoča pamet?
O srce, krepko si, da ne počiš.
Kdo je dal mojega hlapca v klado?
Jaz, gospod!
Vi? Vi torej?
Oče, slabi ste in najbolje se bo sprijazniti s tem.
Če greste k sestri in tam prebijete ta mesec,
kajpak le s polovico spremstva,
pridite spet k meni.
Zdaj sem z doma
in nimam več sredstev za vaše vzdrževanje.
Vrnem naj se s pol spremstva? Ne!
Raje sem hlapec in tovorni konj temu podležu!
Kakor želite, milost.
Hčerka, nikar, če ne bom še ob pamet.
Ne bom te motil, dete moje. Zbogom.
Ne bova se več videla.
Si pa le moja kri, meso in hči,
ali pa raje bolezen, ki je v meni in je ni moč tajiti!
Ti si čir, kužni izrastek,
grd nabreknjen tvor v moji krvi!
A ne bom te ošteval.
Naj pride kazen, kadar hoče, jaz je ne bom klical nate.
Ne bom rotil nebes, da te udarijo s strelo.
Poboljšaj se, če moreš.
Kadarkoli.
Jaz lahko čakam.
Živel bom pri Regan in z mano sto oprod.
No, le počasi.
Jaz se vas nisem nadejala, zato mi manjka vse za vaš sprejem.
Prosim vas, ubogajte sestro.
Kdor sodi vaš bes trezno in razumno,
ta ve, da ste pač stari, in tako …
Ona že ve, kaj dela.
Mar veš, kaj govoriš? –Jamčim za to, milost.
Kaj, petdeset oprod? Ni to dovolj?
Čemu vam jih bo več? Pa tudi to število!
Sami stroški pa še nevarnost!
Kdo naj dela red, kjer sta pod isto streho dve komandi pa toliko ljudi?
Ne, to ne gre!
Zakaj vam ne bi, milost,
stregli isti sluge, ki so na razpolago njej ali meni?
Zakaj ne, milost? Prosim vas, da jih pripeljete le petindvajset.
Več jih ne sprejmem.
Vse sem vama dal …
Še ob pravem času.
Prepustil sem vama vse, moji skrbnici sta.
Kaj? S petindvajsetimi naj pridem? Regan, si tako rekla?
Sem in ponavljam, milost. Niti enega več.
K tebi grem!
Ti mi ponujaš dvakrat več ljudi,
torej dvakrat več ljubezni.
Poslušajte me, milost.
Kaj vam bo teh petindvajset, deset ali pet v hiši,
kjer jih lahko dvakrat več skrbi za vas?
Še eden je odveč? –Ne skrbita, kaj potrebujem.
Še najbolj bedni klateži imajo kakšno stvar, ki je odveč.
Če človek nima več, kot potrebuje, živi kot zver!
Ti si dama!
Povej, če je dovolj že to, da se oblačiš,
čemu se odevaš v ves ta sijaj,
ki te komaj ogreje?
Kar pa je zares potrebno …
Moč, da vzdržim,
bogovi, to mi dajte!
Meni starčku, strtemu od dveh bremen,
gorja in let!
Če ste sami spodžgali srce hčerk zoper očeta,
se vsaj ne norčujte z menoj, naj to krotko trpim.
Navdajte me s sveto jezo!
Solze, žensko orožje,
so madež moških lic!
Ne, mrhi potuhnjeni!
Jaz se bom maščeval, da bo ves svet …
Ja, delal bom stvari …
Kaj, še ne vem …
Da bo šel srh človeštvu po kosteh!
Menita, da bom jokal.
Ne! Ne bom jokal!
Lahko bi jokal, res,
ampak to srce naj mi razžene na sto tisoč koscev,
jokal ne bom!
O norec!
Zblaznel bom.
Nevihta prihaja.
Stari s svojim spremstvom ne more bivati tukaj.
Sam si je kriv. Lahko bi živel v miru.
Naj nosi, kar si je nakopal.
Ko bi bil sam, ga rada sprejmem, ampak drugih ne.
Jaz prav tako. Kje je grof Gloucester?
Odšel je s starim.
Kralj je ves iz sebe.
Kam je šel? –Ne vem.
Pustite ga. Naj gre, kamor hoče.
Gospod, ne kličite ga nazaj.
Mojbog, noči se in huda ura vihari zunaj,
daleč naokrog pa niti grma!
Za take trme so udarci, ki jih zagrešijo sami,
edina šola. Zapahnite duri!
Zapahnite vrata, gospod.
Tuli, vihar, in trobi! Naj se ti lica razpočijo!
Naliv, divjaj dokler ne potopiš
pod sabo tudi zvonike in peteline na vrhu streh!
Ogenj žvepleni, bliskovit ko misel,
predstraža strel, ki hraste koljejo, osmodi mojo belo glavo!
Ti grom vse stresajoči,
treskaj v ta svet, dokler se ne splošči,
stri stvarstvu vse delavnice in semena,
ki nehvaležni človek raste in njih!
Striček, notri!
Prosi hčerke za blagoslov.
Nagrmi se do sitega! Pljuvaj ogenj! Nadežuj se!
Nič vam ne očitam!
Kar dajte, razdivjajte se.
Tukaj stojim, vaš suženj,
star sem, ubog in preziran!
Se vam ne zdi, da nimava glave na pravem mestu?
Streha ji manjka.
Gospod, ste tukaj?
Naj nebo, ki nam rohni nad glavami,
zdaj poišče svoje sovražnike.
Nad menoj so več grešili, kot sem sam grešil.
Gospod, tu čisto blizu je koliba.
Tam najdete zavetje.
Se že bolje počutim.
Pridi sem, fant moj. Kaj je?
Te zebe? Mene zebe.
Uboga norec in sluga,
kos srce še imam in temu je žal za vaju.
Kdor pa ima vsaj kos pameti,
hej ho, ko je veter in dež,
naj bo vesel, dokler jo ima,
pa četudi dež lije vse dni.
To njihovo početje ni človeško.
Odvzeli so mi pravice v lastni hiši,
Prepovedali so mi
govoriti z njim, prositi zanj ali ga kakorkoli podpirati.
Kakšno divjaštvo in nečlovečnost! –Res.
Ampak ničesar ne reci.
Nocoj sem dobil pismo. Govoriti o tem je nevarno.
Spozabili so se nad kraljem in to se jim bo maščevalo.
Del neke vojske iz Francije se je že izkrcal.
Držati moramo s kraljem. Poiskal ga bom.
Ti pojdi h knezu in ga zamoti, da se ne bo zanimal zame.
Če te vpraša po meni, mu reci, da mi ni dobro in da sem v postelji.
Kralju, mojemu staremu gospodu, je treba pomagati,
pa četudi bi me to glave stalo, kar se hitro lahko zgodi.
Prosim te, bodi previden.
Tu smo, gospod.
Prosim, vstopite.
Pod milim nebom takšno noč prebiti, je nemogoče.
Pusti me pri miru. –Prosim, gospod, vstopite.
Kar pojdi, poskrbi zase.
Ta nevihta mi brani, da mi mislil na stvari, ki so precej hujše.
Ampak vstopil bom. Pojdi, fant, ti najprej.
Jaz bom molil in potem spal.
Sirotniki vi goli, kjer že ste,
ki vas vihar neusmiljeni pesti,
brez streh nad glavo, lahkotnih životov,
v capah, da skoznje vidiš,
kaj naj vas obvaruje v tej uri?
O, premalo sem mislil na vse to.
Razkošje, tu imaš!
Izpostavi se, okusi, kaj je revščina!
Pomoč, pomoč!
Duh! Duh!
Kaj?
Kdo momlja tam notri?
Pridi ven!
Stran!
Hudobec mi je za petami!
Pojdi v posteljo in se ogrej!
Si tudi ti vse dal hčerkam, da si tako nizko padel?
Nima hčera, gospod. –Ubogi Tom!
Smrt izdajalcem.
Le nehvaležnost hčera lahko človeka pahne tako globoko.
Blagoslovi vašo pamet.
Toma … Zebe.
Kaj si bil?
Kavalir oholega srca,
kodral sem si lase, nosil rokavice za kapo,
stregel poželenju svoje ljubice
in z njo počel temačne stvari!
V sladkem obličju nebes!
Dauphin! Sinko moj! Pusti ga!
Mar človek res ni več kakor to?
Mi trije smo ponarejeni.
Ti pa si tak, kot si.
Človek brez dodatkov ni nič drugega kot taka uboga, gola, dvonožna žival,
kot si ti. Ha!
Stran, vi dodatki. Dajte, odpnite mi tole.
Nikar, striček, bodite pametni!
Noč je premrzla, da bi plaval po njej!
Poglejte, ogenj gre!
Kako je, vaša milost?
Ubogi Tom, ki jé žabe iz mlake!
Mar vaša milost nima boljše družbe?
Princ teme je izjemen gospod! Toma zebe …
Pojdite z menoj.
Prišel sem po vas.
Pri meni vas čakata ognjišče in hrana.
Najprej besedo s tem filozofom.
Vaša milost!
Kaj je vzrok gromu?
Vaša milost, sprejmite ponudbo in pojdite k njemu!
Rotim vas, milost … –Oprostite, gospod.
Vrli moj filozof, v čast mi bo.
Toma zebe.
Kar tja noter, fant, da se ogreješ.
Ne, ne, ne. Sem, vaša milost.
Z njim. Tja grem, kamor gre moj filozof. Pridi, dragi Atenec.
Dajte, gospod moj, naj ga vzame s sabo.
Vzemi ga.
Pridi, dragi Atenec.
Fej, fuj, fej, voham kri britanskega moža!
Nič več, nič več. Mir!
Tu je pismo, o katerem je govoril.
Iz njega je videti, da je zaupnik francoskega dvora in da dela zanj.
Pojdite z mano h kneginji.
Če je res, kar piše tu, boste imeli polne roke dela.
Res ali ne, tebe je napravilo za grofa Gloucestra.
Pojdi in poišči očeta,
da ga bomo lahko prijeli.
Tu je bolje kot zunaj na prostem. Zadovoljiti se bo treba s tem.
Poskrbel bom, da vam bo tukaj čim udobneje.
Ne bom se zadržal dolgo.
Bog vam poplačaj dobroto.
Povej mi, striček, ali je norec
plemič ali prostak?
Kralj! Kralj!
Norec je, kdor se zanese na krotkost volka, konjska kopita,
fantovsko ljubezen in prisege blodnic.
Tako naj bo. Brž pred sodišče z njima!
Daj, sedi na svoj stol, sodnik učeni.
Vi, modrijan, pa tja. Sedite!
In zdaj, vidve lisici …
Kako ste, milost?
Kam ste se zamaknili?
Zleknite se, da si odpočijete tu na blazini.
Najprej bi rad slišal to razpravo.
Pripeljite priče.
Gospod v sodnem talárju, sedite.
In ti, njegova desna roka, zavzemi svoje mesto.
Pa vi tudi, saj ste prisednik.
Sodimo po pravici.
Najprej ona.
Goneril.
Tu, pred tem visokim sodnim zborom prisegam,
da je hodila po ubogem kralju, svojemu očetu.
Stopite bližje, gospa. Je vaše ime Goneril?
Tega ne more zanikati!
Oprostite, menil sem, da ste gugalni stol.
In tu je druga.
Njeno zlobno srce ji gleda izpod čela.
Ustavite jo!
Z ognjem in mečem! Celo vas je podkupila!
Ti ničvredni sodnik, zakaj si ji pustil, da uide?
Strahota! Milost …
Kje …
Kje je zdaj potrpežljivost, s katero ste se tako hvalili?
Vsi majhni psi …
Tray, Blanch in Sweetheart, vsi lajajo name.
Tom bo vrgel vanje svojo glavo.
Marš, mrcine!
Potem pa secirajmo Regan,
da bomo videli, kaj je z njenim srcem.
Ima narava kakšen razlog, da izdeluje tako trda srca?
Gospod, sklenil sem vas vzeti v službo,
ampak vaša oprava mi ni všeč.
Rekli boste, da je perzijska, ampak rajši se preoblecite.
Zdaj …
Kralj …
Zleknite se in si odpočijte.
Nobenega hrupa, prosim.
Zagrnite zaveso.
Tako, tako …
Večerjat pojdemo zjutraj.
Spat pa opoldne.
Semkaj, prijatelj. Kje je kralj?
Tukaj, gospod, ampak ne motite ga. Ob pamet je.
Prijatelj moj, vzemi ga v naročje. Nosila so pripravljena.
Poleži ga nanje in ga pelji v Dover,
kjer dobiš zavetje in vso zaščito.
Daj, dvigni ga.
Če boš odlašal le pol ure,
ti zagotavljam, da smo vsi izgubljeni.
Dvigni ga in pojdi za menoj.
Kdor sam trpi, trpi najbolj od vseh,
ker ve, da sreča je drugod v gosteh.
Kar me teži, teži me manj kot prej,
ker vem, da kralj je še bolj prizadet.
On od hčera … Jaz od očeta.
Tom …
Stran.
Francoska vojska se je izkrcala. Poišči izdajalca Gloucestra.
Poišči izdajalca Gloucestra!
Zvežite ga kot lopova.
Pripeljite ga sem.
Pri priči ga obesite.
Oči mu izkopljite.
Prepustita ga moji uvidevnosti.
Edmund!
Spremljajte mojo drago svakinjo.
Gledati, kako bo vaš oče plačeval za svojo izdajo,
to ne bi bilo za vas.
Zbogom, draga svakinja. –Na svidenje, dragi knez.
In sestra.
Edmund, zbogom.
Kdo je?
Izdajalec? –Nehvaležni lisjak.
Zvežite mu roke.
Kaj to pomeni?
Prijatelji, premislite! V moji hiši ste.
Kaj delate z menoj?
Zvežite ga, sem rekel. –Močno. Močno!
Grdi izdajalec! –Nemilostna gospa, nisem izdajalec!
Privežite ga na stol. Le počakaj, capin …
Kaj takega! Starca za brado vleči!
Tako siv in takšen izdajalec.
Lasje, ki mi jih puliš,
te bodo nekoč obtožili!
V moji hiši ste!
S to roparsko roko se spozabljaš nad licem gospodarja!
Kaj bi radi? –Povejte, gospod.
Povejte, kakšno pismo ste dobili iz Francije …
Pa brž, ker vemo vse!
Kakšne so vaše zveze z izdajalci …
In ki zdaj k njim beži nori kralj. Govorite!
Dobil sem pismo,
v katerem res nekdo ugiba, ampak nepristransko,
ne kot sovražnik.
Zvito. –In laž.
Kam ste poslali kralja?
V Dover.
Zakaj v Dover? Strog ukaz ste imeli …
Zakaj v Dover? Naj pove.
Kot zvezan medved sem, ki nanj spustijo pse.
Zakaj v Dover?
Zato, ker nisem hotel gledati, kako mu koplješ oči iz glave!
Tvoja brezsrčna sestra pa zasaja volčje zobe v maziljeno telo!
Rad bi videl, kako te stre prst božji za ta greh!
Nikoli več ne boš videl.
Fantje, držite stol.
Kdor bi rad živel in starost dočakal, pomagaj mi!
Ti rabelj!
O nebesa!
Ena stran se bo drugi posmehovala.
Še drugega.
Če vidiš zdaj prst božji …
Stran, gospod! Že od malih nog vam služim,
ampak bolje vam nisem še nikdar do zdaj, ko vas rotim!
Kako, ti pes!
Da imate brado, bi vas zdajle zgrabil za njo in tresel …
Kaj si dejal?
Le dajte …
Takle kmet, pa si drzne!
Gospod …
Eno oko še imate in to bo videlo, kadar pokaže prst božji nanjo.
Ne, mislim, da ne bo.
Ven, žolca gnusna …
Kje je moj sin, Edmund?
Bedak, kaj kličeš njega, ki te prezira.
Ravno on nam je prinesel na uho, kaj pleteš,
ker je pošten in mu ni žal zate.
O, norec jaz!
Edgar torej ni kriv.
Nebo, odpusti mi
in ga varuj!
Vrzite ga skozi vrata in naj voha pot do Dovra.
Kaj je s tabo? Bled si.
Ranjen sem bil.
Ah, Regan …
Krvavim.
Samo še tega je manjkalo.
Daj mi roko.
Noben ni tak revež, da bi bil ob slednji up.
Oni tam zgoraj se boje sprememb, mi tu na tleh nikdar.
Kdo more reči, da je na tleh?
Ne, bolj na tleh kot zdaj še nisem bil.
Dokler lahko rečeš: Na tleh sem, nisi še na tleh.
Stran, duša moja draga, pusti me.
Meni ne moreš več pomagati, sebi pa lahko škodiš.
Kako?
Kdo je tam?
To je …
Ubogi norec je.
Kam pa, prijatelj?
Je berač? –Norec in berač.
Sinoči v viharju sem nekoga videl.
Rekel sem si: Glej, kak črv je človek.
Na sina sem pomislil,
čeprav nisem rad mislil nanj.
Šele kasneje sem izvedel, kar vem danes.
Za bogove smo, kar so muhe za objestne dečke.
Ubijajo nas za šalo.
Bog daj, gospod!
Ni to naš goli siromak?
Da, gospod.
Pojdi zdaj. Prinesi kaj, da oblečem tega ubožca …
Da mi bo za vodnika.
Saj je nor.
Čas je pač tak, da norec slepca vodi.
Stori, kar sem dejal, ali pa nič.
Vsekakor pa, zdaj pojdi!
Prinesem mu najboljše, kar imam. Pa naj bo, kar pač bo.
Pridi sem, fant.
Poznaš pot do Dovra?
Da, gospod.
Tam je pečina,
njeno strmo čelo strmi, da te je strah, v globino.
Pelji me do tja, vse do roba.
Od tam naprej mi bo vodnik odveč.
Stoj!
Kak strašen in vrtoglav pogled!
Ne bom več gledal,
če ne se mi zvrti in strmoglavim še sam tja dol.
Naj stopim tja, kjer si ti.
Dajte mi roko!
Zdaj ste prav na robu, le še korak.
Za vse na svetu ne bi pogledal dol!
Spusti mojo roko.
Umakni se.
Želi mi srečno pot in rad bi slišal, kako greš.
Zbogom, dragi moj gospod!
Z vsem svojim srcem.
O bogovi večni!
Temu svetu se odpovedujem!
Če je Edgar živ …
Ga blagoslovite!
Zdaj, fant …
Zbogom.
Gospod moj. Srečno pot!
Hej, gospod? Prijatelj?
Me slišite, gospod? Govorite!
Kdo ste, gospod?
Stran, pusti me umreti.
Ampak dihate! Vaše življenje je čudež!
Govorite spet!
Pa sem res padel ali ne?
Z vrha tiste kredaste police! Le poglejte!
Poglejte gor! –Ampak nimam oči.
Je res obup še ob zadnjo milost, da lahko sam sebe konča?
Dajte mi roko!
Pokonci.
Kako je? Čutite noge?
Stojite.
Še predobro …
Sprijaznite se s tem, kar je.
On je.
Prej so ga videli, besnel je kot morje.
Ukažite vojakom, naj preiščejo vsa polja
in ga pripeljejo sem.
Kaj lahko storite, da se mu povrne um?
Jaz poznam sredstvo.
Prvi pomočnik narave je počitek.
Brž, brž za njim,
da obsedenost ne ugonobi življenja, ki več ne ve, kaj dela.
Teslo, kako pa držiš lok?
Kot ptičje strašilo.
Ha! Glej, glej, miška!
Mir, mir. Ta košček praženega sira bo zadostoval.
Ta glas poznam.
Srečno pot, ptice. Naravnost v črno!
Hej, ti, besedo.
Sladki majaron. –Naprej.
Goneril z belo brado?
Kot psice so se mi prilizovale
in dopovedovale, da imam belo brado, še preden mi je črna dobro zrasla.
Reči ne in da na vsako stvar, ki sem jo zinil!
Da in ne, to ni bila prava vera.
Ta glas dobro poznam. Ni to kralj?
Da, kralj. Ves, kar ga je.
Kadar se mi pogled zmrači, vse vztrepeta.
Naj bo, poklanjam mu življenje. Kaj je storil? Prešuštvoval?
Ne boš umrl.
Umreti za prešuštvo? Ne …
Živel razvrat!
Mar ni bil Gloucesterjev pankrt boljši do očeta,
kakor moje hčerke, ki so zakonske?
Ljubite se vsi vprek! Meni manjka vojakov.
Res, od pasu navzgor so ženske, navzdol pa so kentavri.
Samo do popka seže božja roka, spod pa je zgolj hudič.
Pekel, tema, žvepleno žrelo,
ogenj, para, smrad, trohnoba! Fej, fej! Pah, pah!
Daj mi unčo kave, dobri apotekar,
da mi očisti domišljijo. Tu je denar.
Naj ti poljubim roko.
Prej si jo obrišem, po smrtnosti smrdi.
Me ne poznaš?
Dobro se spominjam tvojih oči.
Preberi to. Poznaš pisavo?
Četudi bi črke sijale kot sonce, jih ne bi videl.
Beri. –Kako?
S tema votlinama?
O, tako je torej s teboj.
Glava brez oči, mošnja brez cvenka?
V glavi težko, zato pa v mošnji tem bolj lahko,
vseeno pa vidiš, kako se ta svet vrti.
Vidim, pa še kako.
Kaj, si nor?
Videti, kako se ta svet vrti, pa brez oči?
Kupi si steklene oči
in hlini kot ušiv politik, da vidiš tisto,
česar ne.
No, no, no …
Če bi rad jokal nad mojo usodo,
vzemi moje oči.
Poznam te. Ime ti je Gloucester.
Potrpi pač.
Na ta svet prijočemo.
Komaj zajameš sapo,
že jokaš in kričiš.
Zdaj ti bom pridigal. Poslušaj.
Ko se rodiš, zajočeš,
ker stopaš na ta velikanski oder samih bedakov.
Hej! To je dober klobuk.
Oj, oj …
Hudičeva ukana, obuti trop konj v klobučevino. Pst!
Kaj, če bi poskusil in se tema zetoma prikradel za hrbet,
potem pa umor, umor, umor!
Tukaj je! Primite ga!
Umor, umor, umor!
Pridite, pridite …
V redu je. Previdno.
Kralj sem, saj veste to?
Vemo, kralj ste, mi pa podložniki. –To pa je druga pesem.
Kdor me želi dobiti, me dobi, če me ulovi!
Kje je knez?
Gospa, tam notri je, ampak povsem spremenjen.
Povedal sem mu za Francoze. Samo smejal se je.
Ko sem mu omenil Gloucesterjevo izdajo, je rekel, da sem bedak,
ki vse obrača na glavo.
Edmund, nazaj k možem.
Zberi vojsko in organiziraj sile.
Ta zvesti sluga tu bo najin sel.
Tvoja gospa ti kmalu pošlje glas.
Nosi to.
In ne govori.
Skloni glavo.
Škoda, da ta poljub nima besed,
ti bi jih bil vesel.
Razumi me …
In veliko sreče.
Vaš bom … Dokler bom živ.
Moj najdražji Gloucester.
Kakšen prepad … Med dvema moškima.
Ta res zasluži žensko v posteljo,
moj tepec pa …
Gospa, knez prihaja.
Še pes je vreden žvižga, ko se vrne.
O Goneril …
Ti pa še praha ne, ki ti ga nosi veter v obraz.
Dovolj. Tekst je prismojen.
Grdobiji se zdi grdo vse, kar je boljše od nje.
Bledoličnik, kje pa imaš boben?
Francoski prapori in perjanice vihrajo po deželi,
ti krepostnik brezumni, pa sediš tu in vzdihuješ: "Ojoj, čemu vse to?"
Glej nase, hudičevka!
Peklenska hudobija niti v zlodeju ni grša, kakor v ženski!
Oh …
Neuporabni tepec!
Obema sem prisegel, da ju ljubim.
In zdaj sta obe oprezni kakor ta, ki ga je pičil gad.
Katero naj vzamem?
Obe? Eno?
Ali nobene?
Pri nobeni ne bo užitka, če sta živi obe.
Povejte mi,
ampak po pravici.
Ali ljubite mojo sestro?
Brez slabih misli.
Pa niste nikdar našli pot do tja, kamor sme le njen mož?
Bogve, da ne.
Ne, motite se, vaša milost.
Poslej mi bo neznosna.
Dragi grof,
ne spogledujte se z njo.
Brez strahu.
No, tu sta ona in njen mož.
Dobrodošli, draga svakinja.
Gospod, kot sem slišal, se je kralj zatekel k hčerki,
in z njim vsi, ki jih je naš bič pognal v upor.
Tukaj smo, ker gre za naše meje.
Gospod, tako se govori.
Kaj to pomeni?
Čaka nas še hud boj, ki ga dobimo, če bomo složni.
Te domače zdrahe so tu povsem odveč.
Domenimo se, kako naprej.
Sestra, greš z nami? –Ne.
Pa bi se spodobilo. Prosim, pridi.
Vem, kaj imaš za bregom.
Prav, pa grem.
Dragi moj Kent.
Le kdaj vam bom lahko vrnila to dobroto?
Življenje je prekratko, to, kar imam, na nič v primeri z njo.
Takšno priznanje je več kot plačilo, gospa.
Vse, kar sem vam povedal, je resnica. Nič več, nič manj.
O, dragi oče …
Boginja ozdravitve, daj mi na usta lek,
da ta poljub zaceli strašne rane,
ki sta ti jih zadali moji sestri.
Prebuja se.
Govorite z njim.
Gospa, vi dajte. Tako bo prav.
Gospod kraljevski, kako je?
Kako je vaše Veličanstvo?
Ne, to ni prav,
da me iz groba jemlješ.
Ti si zveličan duh, jaz pa razpet na to kolo ognjeno,
ki po njem moje solze cvrče kot žgani svinec.
Me ne poznate?
Vem, da si duh.
Kdaj si umrl?
Še zmerom daleč stran.
Komaj se je prebudil.
Naj bo nekaj časa sam.
Kje sem bil? Kje sem?
Kaj, beli dan?
Za nos me vlečejo.
Ko bi bil v moji koži kdo drug, bi se mi smilil.
Kaj naj si mislim?
Ne prisežem, da so to moje roke.
Poglejmo.
Vbod te igle čutim.
Kaj se godi z menoj?
Oče, poglejte me
in dvignite to roko v blagoslov.
Ne na kolena.
Ne norčuj se.
Sem ubog, prismojen starček,
ki ima že osem križev, niti ure več, niti manj.
In, da povem naravnost, bojim se, da mi v glavi nekaj manjka.
Poznam vas, se mi zdi, pa tudi njega.
Mogoče pa se motim,
saj niti tega ne vem, kje sem.
Ves moj um, ki ga imam, ne pomni, od kod ta obleka,
pa tudi kje sem prebil to noč, ne vem.
Ne smejte se,
a kot je res, da sem moški,
se mi zdi, da je to moja hči …
Kordelija.
Saj tudi sem …
Saj sem.
So tvoje solze res mokre?
Prosim te … Ne joči.
Če imaš zame strup, ga bom popil.
Vem, da me ne ljubiš,
tvoji sestri sta me, kot se spomnim, tudi užalili.
A ti imaš vsaj vzrok, onidve pa ne.
Nobenega vzroka nimam.
Sem v Franciji?
Ne, v lastni kraljevini, milost. –Ne slepite me.
Potolažite se, gospa.
Najhujših blodenj, kot vidite, ni več.
Naj gre nazaj.
Bi šli zdaj, Veličanstvo?
Potrpeti moraš z menoj.
Prosim te, pozabi in odpusti.
Star sem …
In neumen.
Ogenj!
V kritje!
Če se še vrnem, pride z menoj tolažba.
Srečno pot!
Preiščimo celotno območje.
Potem se bomo razporedili, če želite
vojsko na drugi strani gradu …
Stran!
Stari!
Dajte mi roko! Od tod!
Lear je poražen, on in hči ujeta!
Dajte mi roko! Greva!
Nikamor več.
Saj tudi tukaj lahko strohnim.
Človek mora prestati na tem svetu rojstvo in smrt.
Zrelost je vse.
Desna, leva.
Dostikrat želimo najboljše, pa najhujše doživimo!
Kaj pa ti hčerki in sestri, kje tičita?
Ne, ne, ne, ne.
Pojdiva rajši v ječo.
Tam bova pela kot dva ptiča v kletki.
Ti boš prosila za moj blagoslov,
jaz pa te bom na kolenih prosil odpuščanja.
In tako bova živela, molila in pela, si stare zgodbe pravila,
pa zrla za zlatimi metulji.
Izgubljence bova poslušala, kako čenčajo in jim pri tem pomagala.
Kdo je na konju, kdo na tleh, kdo zgoraj, kdo spodaj …
Presojajoč skrivnost sveta,
kot bi bila božja vohuna.
Za zidovi, tam preživiva dosti glav in strank,
ki z Mesecem rastejo in padajo.
Vaš, draga Kordelija, na take žrtve
celo bogovi žgo kadilo.
Si res tu?
Kdo bi naju rad ločil, naj prinese ogenj z neba
in nama z njim podkuri kakor lisicam!
Obriši si solze.
Naj bi jih kuga s kostmi in kožo vred,
jokala pa ne bova.
Prej jih bo konec.
Pojdiva.
Enkrat sem te že povišal.
Če storiš, kot je zapisano tu, si utreš pot še bolj navzgor.
Reci, da boš so storil, ali pa zbogom.
Voza ne znam vleči kot konj, niti suhi oves jesti.
Moških opravil pa me bi strah.
Gospod, hrabro ste se bojevali, pa tudi dosti srečno.
Kar se tiče jetnikov, ki ste jih zajeli danes,
jih prepustite meni,
da bom z njimi ravnal v skladu z njihovim pomenom in našo varnostjo.
Menil se, da bo najbolje, da stari kralj odide nekam na varno.
Ta hip smo še vsi v znoju in krvi!
Vsak je koga izgubil in naj gre še za tako pravično stvar,
dokler ti je na vratu, jo preklinjaš.
Za Kordelijo in njenega očeta bo pač treba najti kak bolj primeren čas.
Gospod, v tej vojski ste, če kaj vem, naš podložnik, ne pa enak z menoj.
Grof je vodil moje ljudi in to namesto mene, v mojem imenu.
Torej se lahko primerja z vami.
Ne tako hitro.
Menim, da je njegova lastna vrednost več, kot vse te časti.
Je, ker pa ima povrh vsega še te, je enak najvišjim.
Samo vaš mož še ni.
Šaljivci so večkrat preroki.
Oho! Ta prerokba pa ima, bogve, bolj škilave oči.
Slabo se počutim,
sicer bi ti vrgla v obraz, kar mislim.
General …
Moji vojaki, ujetniki in posest so zdaj tvoji,
z menoj vred. Vzemi jih!
Pred vsemi, kar vas je: Zdaj je moj mož in moj gospod.
Ti mu tega ne moreš preprečiti.
Pa tudi ti ne, knez.
Lahko, pankrt!
Dokaži jim, da si zares moj!
Edmund, prijemam te za veleizdajo
in s tabo vred to kačo pozlačeno!
Kakšna medigra! –Naj se sliši!
Če ti nihče ne vrže rokavice,
kot gnusnemu, večkratnemu izdajalcu,
ti vržem svojo jaz. Prisežem!
Ná to v zameno!
Naj bo kdorkoli, ampak kdor mi izdajalec pravi,
je lažnivec!
Kdor si predrzne sem, pred vsakim, tudi pred teboj,
bom branil čast.
Naj se sliši izziv!
Vedno slabše se počutim.
Slabo ji je. Peljite jo v mojo sobo.
Če je v vrstah vojske kak plemenitaš ali veljak,
ki hoče potrditi, da je Edmund, domnevni grof Gloucester,
večkraten izdajalec,
na stopi naprej!
Kaj pravite?
Izdajalec si.
Nezvest bogovom, bratu in očetu.
Požvižgam se na te tvoje obtožbe.
Tako! Daj!
Boj!
Dvigni se! –Dvigni se.
Nisi bil premagam, ampak prevaran!
Tišina, dama!
Ne!
Za njo! Obupana je!
Vse, česar me dolžiš, sem naredil.
In še dosti, dosti več.
Ampak kdo si ti?
Po krvi nisem nič manj, kot ti, Edmund.
Ime mi je Edgar …
Sem sin tvojega očeta.
Kolo se je obrnilo.
Zdaj sem jaz na tleh.
O, naj mi srce poči …
Pomoč! Pomoč!
Govori, človek!
Ta nož …
Ta nož je naravnost iz srca …
Čigavega, človek? Govori!
Vaše gospe, knez.
Vaše gospe. Svojo sestro pa je zastrupila.
Sama je priznala.
Sem z njima.
Pa naj sta živi ali mrtvi.
Pojdi.
Obema sem obetal, da ju vzamem.
In zdaj nas vzame vse tri isti hip.
Prišel sem, da bi svojemu kralju zadnjič zaželel lahko noč.
Mar ga ni tukaj?
Kent, vidiš ta prizor?
Smrt, le še hip …
Pošljite, pa brž …
Ukazal sem, da ubijejo Leara in Kordelijo.
Ne odlašajte!
Pohitite! –Odnesite ga!
Hov!
Mar ste iz kamna?
Če bi imel jaz vaša grla in oči,
bi se tresel nebeški svod!
Odšla je … Za vedno.
Jaz vem, kdaj je kdo mrtev in kdaj je živ.
Mrtva je kot zemlja.
Lej, peresce se je zganilo.
Živa je.
Če je, je to plačilo
za vse bolečine, ki sem jih prestal.
Dragi moj gospod …
Stran, prosim.
To je vaš prijatelj Kent.
Naj vas kuga. Morilci, izdajalci!
Lahko bi jo rešil.
Zdaj je odšla …
Za vedno.
Kordelija …
Še malce počakaj. Ha?
Kaj si dejala?
Njen glas je bil mehak, mil in tih.
Prikupna stvar pri ženski.
Ubil sem lumpa, ki te je obesil.
Sem ga, kajne?
Da, to je res, gospoda.
A da sem tak sabljač, kot svoje dni, to bi skakali!
Zdaj sem star
in zdelan od teh križev.
To pa je žalosten prizor.
Kdo ste vi?
Vid mi že peša, vam kar naravnost povem.
Niste vi Kent?
Prav ta. Vaš hlapec, Kent.
Kje je vaš hlapec Caius?
Povem vam, to je korenjak.
Udari, ne da bi čakal. Ni ga več. Trohni.
Ne, Visokost!
Jaz sem tisti človek … –To bom šele videl.
Vse odkar vas sreča tepe, vas spremljam na žalostnih poteh.
Lepo vas je videti.
Saj ne ve več, kaj govori. Vse zaman, ne bo nas prepoznal.
Gospoda, naj vama povem, kaj sem sklenil.
Da bi kanili vsaj kapljo utehe v to neizmerno žalost,
bomo vrnili oblast
in krono njegovi sivi Velikosti.
Glejte, glejte!
In moj ubogi norček je bil obešen.
Ne … Ne …
Šlo je življenje.
Zakaj ima pes, konj, podgana življenje?
Ti pa ga nimaš več?
Ne bo te več nazaj.
Nikoli …
Nikoli, nikoli, nikoli …
Prosim, odpnite ta gumb.
Hvala, gospod.
Vidite to?
Poglejte …
Njene ustnice.
Poglejte, poglejte.
Omedlel je.
Gospod …
Gospod?
Srce bo počilo, počilo …
Kralj, poglejte me.
Ne zadržuj duha. Naj gre.
Kdor ga ima res rad, mu ne želi še novih muk na natezalnici tega sveta.
Res, odšel je.
Čudež, da je tako dolgo zdržal.
Ni imel več življenja.
Prijatelja moje duše,
vladala bosta in to ranjeno deželo držala pokonci.
Na dolgo pot odhajam, gospod.
Kliče me moj gospodar in ne smem reči ne.
Prenašaj čas, ki si postavljen vanj.
Povej, kar čutiš in ne več, ne manj!
Tega, kar je doživel stari svet,
mladi ne bo
in ne njegovih let.
MEDIATRANSLATIONS
TVRip - Toyan Priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija